Baász él!

    Igen, már ő is, Baász Imre is hetven éves lenne, ha lenne, de két évtizede nincs közöttünk, csak a műveivel, melyek időszerűségének nem ártanak az évek. Árkoson az utóbbi időben ez a harmadik kiállítása.  
    Először 2oo6-ban szintén az Istálló galériában volt egy hármas kiállítás, A három Baász címmel, ahol július 16-án  az Imre bizonyos munkáit tekinthettük meg, ezt követte szeptember 22-én lánya, Baász Orsolya tárlata, majd október 14-én  felesége, Baász Szigeti Pálma állította ki műveit. Imaginárius múzeummá változott ez a stafétaszerűen egymást követő három tárlat, ismét együtt volt a család, de úgy ahogyan soha nem lehettek együtt. A műveikkel, amelyek nyilvánvalóan nem egy időben keletkeztek. 
    2oo8 decemberében utolsó rajzaiból, apokaliptikus vízióiból nyílt reveláció erejű kiállítás, a Szentkereszty kastélyban. A rajzokat, bizarr módon felnagyítva is láthattuk – ez a Kopacz Attila nagy ötlete volt, aki a Baász művek animátora, a művész emlékének ébren tartója is, épp most készül műhelyében egy hatalmas, a teljes, szerteágazó, hatalmas életművet bemutató album, amellyel a város, ahol Baász másfél évtizedét töltötte, leszámítva finnországi tanulmányútját, már régóta adósa a művésznek 
    Visszatérve az ellobbanó élete utolsó napjaiban, a halál közelségében készülő apokaliptikus látomásokra, a legkevesebb, amit elmondhatunk róluk, hogy nem vett rajtuk erőt a halál. A mostani kevésbé ismert grafikáiból nyíló kiállítás mutatja, hogy Baász Imre sok mindennel kísérletezett ugyan, az intermediális művészetekkel is, igyekezet összekapcsolni a különféle médiumokat, de a rajzhoz, élete első szerelméhez, (ne feledjük a Kalevala illusztrációi hozták meg számára az első igazán nagy sikert s országos elismertséget!) tulajdonképpen soha nem lett hűtlen. 
     1985-ben El a faltól címmel nyilatkozott e sorok írójának (A hét 1985. szeptember. 5.), kimondva, hogy “…az elmúlt évtizedben hirtelen tágult ki minden, intermediális lett a művészet, különböző kifejezési formák kapcsolódtak össze.  Ez, gondolom, már a fiatal művészek 1981-es, általam szervezett Médium című kiállításán is látható volt. Én igyekeztem határozottan megmaradni egyfajta radikális szemléletben. S azt is el kell mondanom, hogy sok mindennel kísérleteztem ugyan az elmúlt években – fotóval, grafikával, kombinált formákkal, csináltam határozottan agitatív jellegű sorozatokat is, akciókat –, de én még mindig hiszek a grafika egyetemességében. Úgy látom a legmerészebb, legfrissebb  intermediális kísérletekben a grafika szerepe hallatlanul sokféle…” 
    S itt mondja ki azt az ars poeticának is felfogható mondatot – amelynek igazságtartalmát most kiállított, hattalanul, friss, izgalmas grafikái is hitelesítik, világosan bizonyítják : “A jel pusztítója mindig a közeg, megszokott közegéből kell kivonni tehát s egészen  friss jelentéstartalommal feltölteni.”
    A nyolcvanas években készülő intermediális művein és grafikáin figyelhetőek visszatérő jelei, a biztosítótű például, a madár, a vaskapcsok, a trombita, a kard, s még sorolhatnánk csak utalva A város elhagyásának egyik módja, vagy A föld sebei című ciklusaira. Itt több médium felhasználásával – fotó, rajzok felhasználásával és szellemes összekapcsolásával hozott létre bizarr tárgyakat, amelyek immár műalkotásként is funkcionálva a Baász féle jelek össze téveszthetetlen és egyszerre imaginárius s konkrét terében, a korszak embertelenségei, a környezet és a szellem szennyeződései ellen tiltakoztak.
    Külön utalnánk, búcsúzóul, egyik nagy és megrendítő művére, A föld sebei tizenhét rajzból álló sorozatára, melyek leágazásainak tekinthető több most kiállított grafika is. A briliáns rajzsorozathoz szintén tartozik egy tárgy, “kegykép avagy a kegyelet oltára…” Ez a műtárgy a rajzoknak mintegy összefoglalása, belsejében egy kozmikusan óriási rovarhoz tartozó biztosítótűvel, háta mögött, a drapériára tűzve még számtalan, kisebb-nagyobb biztosítótű. Ennél már semmi nem lehet bizonytalanabb. Semi sincsen egymaga – sugallják Baász grafikái, miközben a romló emberi kapcsolatok, s az elrontott világ, a pusztuló környezet milyenségén gondolkodtatnak el. – minden csak másokkal együtt, másokra utalva másokkal kapcsolatba lépve, másokért létezik Talán éppen ez a hetven éves Baász Imre műveinek legfőbb tanulsága. 

Bogdán László